<?xml version="1.0" encoding="utf-8"?><FictionBook xmlns="http://www.gribuser.ru/xml/fictionbook/2.0" xmlns:l="http://www.w3.org/1999/xlink"><description><title-info><genre>child_tale</genre><author><first-name>Григір</first-name><middle-name>Михайлович</middle-name><last-name> Тютюнник</last-name></author><book-title>Громовик</book-title><annotation><p>Введите сюда краткую аннотацию</p></annotation><date/><lang>uk</lang></title-info><document-info><author><nickname>kerch12 </nickname></author><program-used>FictionBook Editor Release 2.6, fb2cut 2.5.4</program-used><date value="2011-12-03">03 December 2011</date><id>06905CD8-DE49-4F45-BD8B-91E579B259B3</id><version>1.0</version><history><p>1.0 — создание файла</p></history></document-info><custom-info info-type="">Оригінальний текст взято з резервної копії е-бібліотеки "Чарівний жираф":
http://web.archive.org/web/20020529184559/tech77.hypermart.net/
У *.txt форматував Віталій Стопчанський
Файл взято з е-бібліотеки "Чтиво"
www.chtyvo.org.ua
</custom-info></description><body><section><empty-line/></section><section><title><p>Григір Тютюнник</p><p>Громовик</p><p>Казка</p></title><empty-line/><p>Над річкою і лісом засинювалось небо: зда-леку-предалеку, погуркуючи та поблискуючи, накочувала гроза. Потемніла вода в річці, зашуміли дерева, заметалися птахи. А бусли лячно замахали крильми то тут, то там по лісових болітцях.</p><p>І враз усе стихло. Стогін лісу подався далі й далі від грози. У високості сухо шелеснуло. Синьо спалахнула ріка. І ліс осяявся синьо. То хмара, чорна і низька, пустила із себе першу стрілу-блискавицю. У надрах хмари зарокотало, спершу неголосно й нестрашно, а далі голосніше й потужніше. І раптом ліс охнув від жаху — так по ньому вдарило згори.</p><p>Аж тоді прокинувся у своєму дуплі сич-громовик. Прокинувся, заворушив крильми, видряпався з дупла і пішов по гілці сухого береста вгору та вгору, сонно поводячи сюди-туди головою. Дощ мив йому маленькі гострі вушка, спинку та крила і лоскотав клинчик хвоста. Краплі води котилися по кривому дзьобові і скапували вниз. Сич повів очима в один бік, у другий — ніде ані пташини, ані дрібної миші! — й подумав спогорда й похмуро: «Боягузи!.. Жевжики!»</p><p>Блискавиці пролітали йому над самісінькою головою, громи котилися по його спині й розбивались об неї на громенята… Знову вродився вітер, похитнув сича на кінчику гілки, і сич зареготав з нього… «Хо-хо-хо-хо-о-о-о!» А кігті ще глибше увігналися в дерево. Вітер ще раз спробував похитнути птаха, але не похитнув і подався далі. А сич дивився у спину вітрові та синьо-чорній хмарі й реготав. Йому ще й ще хотілося громів і блискавиць, що жили у хмарі, йому ще й ще хотілося дощової купелі. Але тут визирнуло молоденьке сонечко і сказало сичеві: «Годі! Зась!» Він перестав реготати і, відчувши в очах різь, заплющився.</p><p>Він так і до дупла пішов по гілці — заплющений. Перед дуплом, на порозі своєї хижі, сич струснув із себе краплі дощу і повільно, вай-лувато побрався на постіль з пір'я та сухого листя.</p><empty-line/><empty-line/><empty-line/><empty-line/></section></body></FictionBook>